וכן, גם לבת המתבגרת שלה, אפילו להתנצל בפניה שלא הקשיבה.
שרון התגרשה אחרי 20 שנות נישואין עם שני ילדים: לירי הייתה בת 11 וארד בן 5,
10 שנים עברו מאז.
שרון עובדת בתאטרון, כותבת, משחקת מביימת ומנחה סדנאות.
התאטרון היה חלום ילדות שלה, אולם הוריה לא הסכימו לממן לה לימודי תאטרון
זה היה משהו "לא מתאים", נשמע לי מוכר האמירות האלו – ההורות של פעם
בחופשת הלידה של לירי היא החליטה ללמוד בתאטרון חובבים.
שם, בתאטרון היא "הרגישה בבית" עשתה המון קורסים, נכנסה לשם בצורה מקצועית כשחקנית, מדריכה וכותבת מחזות
לפני 6 שנים גילתה שרון שהיא חולה בסרטן
"יצאתי משם וחשבתי מה אני רוצה שיהיה בשנה הזו, מה אני רוצה שהילדים שלי יזכרו ממני בשנה הזו,
אם אני רוצה לשבת ולבכות ולרחם על עצמי ? או להגיד להם יאללה יש שנה בואו נהנה ממנה במקסימום שיישארו זיכרונות טובים מאמא"
היא הקימה מיזם חברתי התנדבותי של נשים וגברים שמתמודדים עם סרטן, למיזם קוראים "שלובות", יש לו כבר 13 מרכזים בכל הארץ
שרון איתן היום - מחייכת את החיים
זה התחיל אצלי בבית לפני 6 שנים וגדל לאט לאט
עשיתי את זה עבור עצמי, חיפשתי משהו להיאחז בו בשנה הזו שנותרה לי לחיות
וזה התחיל במקרה לגמרי
הייתי בטיפולים כימותרפיים, חברה הציע לי שבזמן שהכימו בוUריד היא תלמד אותי לסרוג עם חוטי מתכת,
שאלתי אם אני יכולה להגיע עם חברות שעוברות טיפולים
וכן, ככה זה התחיל
הHעלתי פוסט לפייס בוק, פוסט תודה
הפוסט הפך ויראלי, היו המון נשים שהתנדבו לתת מכוחן, החברה הישראלית במלוא תפארתה
הפרויקט הזה מרגש, מפגיש א.נשים מכל שכבות האוכלוסייה (חילוניות , דתיות, צעירות , בוגרות , ערביות, יהודיות וכו )
ויחד, תוך כדי המפגשים, מגלים את החיבור – חיבור חדש לחיים
"שלובות" וגם התאטרון מוציאים ממני את כל היצירתיות שבי
כיום בתקופת הקורונה - יש כל יום זום של שלובות וזה מרגש ביותר,
נותן כוחות לכל כך הרבה א.נשים להמשיך להתמודד ולהישאר אופטימיים להנות מה"יש", מהרגע, מעכשיו וקצת לשכוח מהדאגות.
הילדים היו בני 15 ו - 9
הייתי בזוגיות פרק ב', כשגילנו את הסרטן, היינו כבר 3 שנים יחד
התחלתי את הטיפולים, בן הזוג עבר לגור איתנו כדי לתמוך ולעזור
הוא היה גרוש בלי ילדים
הוא עזר ותמך בי ובילדים בצורה מדהימה
במעלה הדרך הקשר הזוגי הפך לקשר של מטפל ומטופלת והרגשתי שאיבדנו את זה,
הוא מטפל הוליסטי, הוא לקח את תפקיד המטפל בצורה מאוד מובהקת ולי היה לא נוח עם זה,
ממש התנגדתי לזה, כי לא רציתי שיגידו שאני מטופלת. רציתי להיות בת זוג.
דרכנו התפצלו בכאב גדול.
לא היו מריבות בבית, אנשים לא האמינו שאנחנו מתגרשים, הגרוש שלי הכיר מישהי ועזב לטובתה
מה שעמד לי כל הזמן מול העיניים זה שמה שאני אעשה זה מה שלירי תלמד ותפנים,
איך שאני אתנהג זה יהיה המודל שלה וגם של ארד (היה אז בן 5)
הייתי מאוד זהירה בהתנהלות שלי מול הגרוש
בחיי הזוגיות שלי כאימא למתבגרת שמתי דגש ותשומת לב כל הזמן
מה אני משדרת?, את מי אני מכניסה הביתה,
עם אדם (שם בדוי) , בן הזוג שהיה לי וסייע לי בי במהלך המחלה, הייתי 7 חודשים בזוגיות לפני שהילדים פגשו אותו
אומנם הם ידעו שלאימא יש חבר, שאני נוסעת אליו וכשהם לא בבית החבר בא
שלא נכנס גבר זר הביתה, עבור לירי הוא גבר זר
הכל התנהל מול לירי בשקיפות מלאה, שאלתי אותה תמיד איך היא מרגישה עם זה.
בפעם הראשונה שהוא הגיע, זה היה רק לשעתיים והוא הלך
זה היה מאוד מובנה, הדרגתי ומאוד לאט
וכל זה, בניגוד להמון קולות ששמעתי מסביב: "את האמא", "את תחליטי", "מה פתאום היא תקבע לך" וכו '
לא הייתי מוכנה לשמוע את הקולות האלו
והיה לי מאוד חשוב שהיא תרגיש שהבית שלה זה המבצר שלה
בנוסף, היה לי מאוד חושב להעביר מסר חד משמעי שהזוגיות החדשה שלי היא לא על חשבונם בשום מצב
וההתחלה הייתה מאוד קשה עבורי,
רציתי שכולם יהיו מאוד מרוצים
אם היה איזה משהו, איזה קול שנשמע כאילו מישהו לא מרוצה, מיד הייתי נעמדת באמצע ומנסה לפשר, הרגשתי ממש כמו מהאו"ם,
זה גם היה קושי גדול מאוד עבורי.
שאלתי את עצמי כל הזמן, למי אני נאמנה? לבן זוג או לילדים שלי ?
היה לי מאוד חשוב כאימא למתבגרת לאפשר לה להיות בטוחה בתוך הבית שלה,
והיה לי חשוב להיות מאושרת ובזוגיות. חיפשתי כל הזמן את שביל הזהב.
בוחרת בעצמי, חיה את החיים
הכרנו לפני שנה וחצי בערך דרך אפליקציית הכרויות,
יצאנו משהו כמו חודש וחצי, ובערב חג שני (פסח) החלטתי להזמין את לירי (שהייתה כבר בת 20 וגרה בתל אביב)
ואת בן הזוג החדש שלי לארוחת ערב והכרות ראשונית, ( ארד היה בן 14),
באותה תקופה היה בדיוק פרסום של הstory של אווה, ובשולחן האוכל התחיל דיון בנושא,
התחיל ויכוח בינו לבין הבת שלי,
והוא פתאום ברגע אחד הרים עליה את הקול
אני הייתי בדיוק במטבח
ואני שומעת אותו צועק עליה
"את תתני לי את הכבוד שמגיע לי, אני אורח פה "
היה שקט מוחלט, קפאתי
ולירי ענתה לו,
"אני אתן לך את הכבוד אבל אתה לא עונה למה ששאלתי "
והוא שוב הרים את הקול
ואנחנו כולנו
קפואים
אני קפואה במקומי, הילדים קפואים
ואז הוא אמר: אם אתם לא מכבדים אותי אני הולך
לירי נפגעה והלכה לחדר
אני לא ידעתי מה להגיד
הוא הלך
הבת שלי חזרה מהחדר, הבינה שהוא הלך
היינו ממש באמצע הארוחה
ושוחחנו על המצב,
והתנצלתי בני הילדים שלי שקפאתי ושלא ידעתי מה להגיד
לירי אמרה לי, אני לא יודעת מה את רוצה לעשות עם הבן אדם הזה
לירי לא גרה בבית ובכל זאת הצעקה שלו הופנתה כלפיה, ארד היה נוכח בארוחה והיה נוכח למצוקה שלי ושל לירי,
אנחנו קפאנו ואני לא יכולתי להגיב.
כמובן שהיה לי חשוב לשוחח אתו על המקרה, הילדים גם הם הציעו לי לדבר אתו ולראות מה קורה,
למחרת כששוחחנו, הוא כמובן התנצל, הוא אמר שהרגיש מאוד לא נח כי זה הבית שלנו והוא אורח וכו'
והוא התנצל גם בפני לירי
ואני נתתי צ'אנס נוסף לקשר,
למחרת הייתה מימונה, נסענו יחד למשפחה שלו והיה מאוד נחמד.
באותו שבוע הוא עבר דירה ומראש אמר לי "לא נתראה חברים עוזרים לי"
"יגיע שישי שבת אני אזמין אותך אלי "
כל התקופה הזו הוא לא הזמין אותי אליו, לא הייתי אצלו בבית
כל הזמן סיפר לי אני במעבר, אני בקרטונים וכו' – היום אני יודעת שאלו היו סיפורים.
ששאלתי אותו על מערכות יחסים קודמות הוא אמר לי
"אני מכבד את הנשים שהייתי איתן אני לא רוצה לדבר עליהן"
לא ידעתי איך קוראים לגרושתו
ואת חושבת לעצמך, כשאת בתוך הסיטואציה, "וואלה איזה ג'נטלמן"
פשוט הייתי עיוורת, בחרתי לספר לעצמי את הסיפור שאני רוצה לשמוע.
תמיד כשיצאנו לכל מקום הוא עמד לידי והחזיק אותי וכל הזמן לחש לי: "את הכי יפה פה", "את הכי מהממת פה"
"מה את צריכה את האנשים האלו"
"מה את צריכה זה , הם לא ברמה שלך"
הוא סיפר לי את כל מה שרציתי לשמוע.
ואני הייתי בהיי, איזה גבר יש לי!
היה שולח לי הודעות וברכות
ואיפה את ? ומה את עושה ?
שלחי לי סלפי
ממש חיזור כהלכתו
במשך השבוע הזה לא התראינו, הוא עבר דירה, ביום חמישי בערב
שלחתי לו הודעה והוא חזר אלי ב 22:00, ואני לא ראיתי.
למחרת, יום שישי ב 6 בבוקר, יצאתי לסדנה בתל אביב והוא התקשר
אמרתי לו תשמע אני מתארגנת ליציאה, לא יכולה לדבר, נדבר אחרי הסדנה
ואז זה הגיע שוב,
הוא התחיל לצרוח עלי בטלפון, בטח יש לך מישהו , את בטח בוגדת בי
את לא מבינה מה את עושה לי
לא יכול שאני מתקשר ואת לא עונה לי
10 בלילה זה לא שעה שישנים
שוב קפאתי , אבל בכל זאת אמרתי לו
"אל תדבר אלי ככה, אני אדבר איתך בצהרים"
כשיצאתי מהסדנה היו לי ממנו 16 שיחות שלא נענו ואין ספור הודעות
כאן כבר התחלתי להרגיש לכודה, לחוצה, בחוסר נוחות.
התקשרתי אליו
ממש הרגשתי לא נוח עם זה ואמרתי לו, הגזמת וזה לא נעים לי
ואז שוב, כמובן, ההתנצלות המוכרת,
הוא התחיל להתנצל ולומר שהוא חייב לראות אותי ,
אמרתי לו אני לא רוצה לראות אותך
ושוב הוא התחיל לחשוב, בטח יש לך מישהו
ברגע הזה הבנתי שאני צריכה לפגוש אותו ולסיים את הסיפור הזה
ידעתי שאני צריכה לסיים את הקשר הזה
משהו כבר התערער בי
בחרתי לפגוש אותו בבית קפה ליד הבית
הוא הגיע, ופשוט בכה עם דמעות, את האישה של חיי, עשיתי טעות
הוא טען שהוא לא רגיל לנשים ברמה שלי
טען שהא מרגיש שהוא מאבד את עצמו
ושהוא צריך את עזרתי,
ואני בתוך השיחה הזו אני מרגישה איך הוא מנסה לסגור עלי, להפעיל עלי לחצים רגשיים
וכל מה שאני רוצה באותו הרגע הוא לסיים את הקשר
ברגע הזה כל הסיפורים שהוא סיפר לי כבר נשמעו לי כמו ערמת שקרים ומניפולציות
ידעתי שאני חייבת לעצור את כדור השלג הזה
ורציתי ללכת
ואנחנו בבית קפה ואני רק רוצה ללכת כבר
ולסיים את הסיפור איתו
והוא מוציא לי טבעת.
עכשיו אני כבר מבינה שכדי להיחלץ אני צריכה לשחק את המשחק, לשקר לו ופשוט לברוח על נפשי,
ברגע הזה אני מבינה שהוא ממש מסוכן לי
רק רציתי לצאת מהבית קפה הזה ,
הרגשתי שלא נוח לי
לא חשבתי על אלימות פיזית, לא חשבתי לרגע
הטבעת הייתה מונחת על השולחן, הוא בקש ממני לקחת את הטבעת בכל זאת ויצאנו מבית הקפה.
יש לו רכב גבוה מאוד, הוא הציע כמובן לקחת אותי הבייתה
סרבתי, אמרתי לו אני אלך ברגל
ועברנו למדרכה ממול
במקום שבו עמדנו, מי שיושב בבית קפה לא רואה אותנו
ניסיתי להיפרד בצורה יפה ואמרתי לו שאני אלך הביתה ושאני מקווה שהוא מבין שאנחנו לא יכולים להמשיך
והוא ענה לי, אני לא יכול לקבל את זה ותחשבי על זה עוד פעם
התכוונתי להחזיר לו את הטבעת
ואז הוא פשוט
הוא המשיך להטריד אותנו עוד חודשיים ולא הניח לנו
טלפונים, הודעות, חסמתי אותו הוא הגיע מטלפונים של אחרים
יום אחד היו דפיקות בדלת ולדעתי זה היה הוא
בחודש יולי, זה כבר הרבה זמן אחרי המקרה, אני ובני ארד השתתפנו בפסטיבל של פסלי חיים,
אנחנו מאופרים כפסלים, מי שלא מכיר אותנו לא יכול לזהות מי אנחנו,
ופתאום אני מרגישה שארד לוחץ לי את היד, לא ייחסתי לזה חשיבות
ואז אני רואה אותו מולי
ניגש עומד לי מול הפרצוף
אני חשופה, אין לי מחיצה, אין לי הגנה
והוא אומר לי שרון, את מזהה אותי ?
אני מרגישה שארד שנמצא לידי בלחץ מטורף, הוא מכיר את סיפור האלימות והוא ממש מפחד
ביקשתי ממנו ללכת, הוא סרב, ביקש לדבר איתי
ביקשתי מאנשים שיבקשו ממנו ללכת
הסברתי לו שזה לא הזמן , אני בעבודה מאופרת לפסל ושיניח לי
כשנגמרה ההופעה שוב הוצפתי בהמון הודעות לנייד שלי
שוב האובססיה הזו ושוב השכנוע והמשחק הרגשי
"אני זוכר את הימים שלנו יחד ואיך הוא לא יכול לוותר על זה" וכו'
וכנראה שזה מה שעזר סופית והוא הפסיק להטריד אותי
יכול להיות שיש לו תלונות קודמות, אולי זה מה שהפחיד אותנו
הוא המשיך להטריד את שרון כמה חודשים אחרי המקרה
עברה יותר משנה ואנחנו עוד חיים בפחד הזה ממנו
ארד (הצטרף בזמן שיחת הזום) הבין ישר על מה אנחנו מדברות, האיש הזה ( לדבריו) סכור לו היטב,
הוא ישר הבין על מי השיחה.
זה היה אירוע מתמשך משמעותי מאוד עבורנו.
אצלנו בבית יש ערך מרכזי וחשוב, מאוד חשוב לי להיות משוחררת ושמחה בבית,
כשהתגרשתי ולא היה לי כסף לבייביסיטר הילדים היו מגיעים איתי לתאטרון, זו הייתה מתנה עבורם,
ללירי ישי ערוץ שירה מדוברת ביוטיטיוב – יש לה גם סרטון שזכה למיליוני צפיות הנה הקישור פה
זה הפך אותי לאימא קצת שונה, מצחיקה אנחנו בבית מדברים המון ומשתפים ברגשות כל הזמן
אין לי מגבלות
פתוחה לשמוע כל דבר שהילדים שלי אומרים לי גם אם זה קשה לי
הילדים שלי קבלו המון ערכים לטובת הזולת
ולכן, כשהם מעירים לי אני מקבלת את הדעות שלהם
אמרתי לעצמי תימלטי בעור שינייך
עד היום מבקשת מהם סליחה על האירוע ההוא שהוא צעק ואני שתקתי
גם אתמול שלחתי ללירי הודעה שעברה שנה אני שלחתי הודעה שאני מתנצלת שלא הגבתי
והיא ענתה לי ,אמא זה מה שיכולת לעשות באותו הרגע, את לא צעקת עלינו את היית נבוכה "
שרון איתן היום
לסיכום,
רוצים לכתוב לשרון?
יש לכם שאלות נוספות?
מוזמנים לכתוב פה למטה בתגובות